Det är uppfattat, Jack.
Och vi har läst av...
minus två grader i dockningsindex.
Vi vill veta om det är 2.0 exakt eller om det är 2.1 eller 1.9.
Nej, det är exakt minus 2.0.
CAPCOM, ser ut som om det sista vi behöver
är en rörning i H2 och O2 när det passar dem.
Okej.
13, en sak till,
när ni får chansen, vill vi att ni rör om kryotanken.
Dessutom har vi en drivaxel...
Okej.
...för en okulär av kometen Bennett.
Okej, avvakta.
Houston, vi har ett problem.
- Vi har mer av ett problem. - Okej, hör på.
Vi har förlorat en bränsletank och två i tryck.
Houston, vi har ett problem.
Avvakta. De har problem.
Huvud-BUS B undervoltad.
Uppfattat. BUS B undervoltad.
Avvakta, 13. Vi undersöker det.
Vi hörde en hög smäll i samband med varningarna.
Det som gick igenom våra huvuden var "Vi är långt hemifrån."
Vi drabbades av något oväntat,
något som vi,
i vår vildaste fantasi aldrig förväntat oss.
Det där jäkla rummet var i total förvirring.
Det tog mig en stund att dra den slutsatsen, men det var sant,
och jag vet inte om Mission Control visste vad de skulle göra.
Jag sa "Chris, vi är i skiten."
Vi försökte fortfarande förstå problemets omfattning.
En bränslecell var död, den andra var döende,
och ur vår synvinkel, med det vi hade...
Det är inte tänkbart.
Det är inte en överlevnadssituation, ändå överlever besättningen.
För mig var det väsentliga tid.
Vi behövde tid att tänka.
Vi behövde samla gruppen
kring något som aldrig tidigare gjorts.
NASA RYMDCENTER
Tim Peake, medan du jobbar där,
titta gärna på belastningsfördelningen...
När jag berättar för någon
vad jag jobbar med, måste jag fråga
"Har du sett filmen 'Apollo 13'?"
Det stora rummet där alla sitter?
FLYGCHEF
"Det är där jag jobbar."
När man beskriver sitt jobb, frågar de "Vad jobbar du med på NASA?"
Jag sa att jag var flygchef.
De tittar undrande på mig...
FLYGCHEF
...och jag säger "Du vet killen med väst och snaggat hår?"
Jag har haft möjlighet att träffa några av dem.
Jag beundrar allt de står för
och allt de lyckades åstadkomma.
Jag tycker att det är fantastiskt
att de lyckats bygga upp allt detta från ingenting.
Det är uppfattat. Det är ventilationstuben i mitten.
Vi skulle inte vara här utan deras bedrifter
och framstegen de gjorde
på vår väg mot mänsklig rymdfart.
Då lämnar vi er.
Uppfattat.
De som jobbat på NASA
och speciellt de under Apollo-eran
såg till att komma och prata med oss
för att se till att vi verkligen förstår arbetet,
som vi ska utföra,
och dela sina erfarenheter med oss.
Så vi är alla väldigt tacksamma gentemot våra föregångare.
Jag växte upp både i Oklahoma och Texas,
och jag brukade sitta utanför på kvällarna och titta på månen.
Jag kom aldrig på tanken...
EECOM: EL OCH FÖRNÖDENHETER
...att vi skulle sätta människor där.
Jag går fortfarande ut och tittar på månen,
men jag ser inte på den på samma sätt som när jag växte upp.
Det är en annan måne nu.
Min barndom styrdes av min far som var drinkare,
och kvinnokarl och spelare.
Jag lämnade Philadelphia...
EECOM: EL OCH FÖRNÖDENHETER
...när jag var 18 sa jag att jag fått nog, och blev soldat.
De gjorde mig till meteorolog.
Av alla saker.
När jag gick på high school gjorde jag ett anlagstest,
och det sa att jag borde bli begravningsentreprenör eller ingenjör.
Så jag lånade en bok som hette "Vad ingenjörer sysslar med".
Det verkade spännande och jag sa
"Det vill jag bli. Jag vill bli ingenjör."
FLYGDYNAMIK
Jag föddes i en liten stad i Pennsylvania, gruvstad.
Min pappa jobbade i kolgruvorna ett tag.
Under uppväxten fascinerades jag av flygplan,
så jag byggde massor av modellflygplan och hängde dem i taket.
Små balsa-grejer.
Lärde mig hur man krymper pappret på dem.
FLYGCHEF
Och de blev riktigt snygga.
Flygplansfabriker behöver män, som designar framtidens flygplan.
Jag gick på Virginia Tech under andra världskriget.
Jag studerade till maskiningenjör,
men jag ville bli basebollspelare, inte ingenjör...
CHEF FÖR FLYGPLANERING
...men jag var inte bra nog.
Jag trodde att jag skulle bli stor basebollspelare, vilket jag inte var.
Jag hade ingen framtid.
Det slutade med att jag studerade handel på en folkhögskola.
Under de två år jag var där
lärde jag mig inte mycket, inte ens om handel.
Jag lärde mig att röka cigaretter och cigarrer,
dricka whisky och jaga flickor. Det lärde jag mig.
INCO: KOMMUNIKATIONSANSVARIG
Och det lärde jag mig väl.
Sen förändrades allt.
OKTOBER 1957
Det finns något nytt på himlavalvet,
något som aldrig funnits där tidigare.
Det kretsar Jorden var 96:e minut.
Den kallas Sputnik.
DVÄRGMÅNE SEDD ÖVER USA
Jag minns Sputnik.
Vi hade engelska,
högtalarna slogs på
och rektorn meddelade vad som hänt...
EECOM: EL OCH FÖRNÖDENHETER
...att ryssarna hade skjutit upp ett rymdskepp i rymden.
Jag minns att vi körde längs med vägen,
och jag hörde nyheten och jag tänkte...
MÅNMODULANSVARIG
..."Vad är det?"
Och vi sa "Jösses, de killarna ligger före oss."
"De har en människogjord satellit."
FLYGCHEF
Och kort därefter, när Gagarin flög.
Det var årets propaganda-kupp.
Och vi visste alla att det var en tävling.
Efter den ryska färden, skyndades de amerikanska planerna på.
Konteramiral Alan B. Shepard skickades i kastbana, till skillnad från ryssen...
Sedan kastade Kennedy handsken,
att vi åker till månen och tillbaka inom tio år.
Jag minns, jag var inte ens i rymdprogrammet då,
men jag tänkte "Är det möjligt?"
Inget annat rymdprojekt under denna tid kommer att vara mer imponerande
eller viktigare för utforskningen av rymden i det långa loppet,
och inget blir så svårt eller dyrt att förverkliga.
President Kennedy hade stakat ut vår kurs.
Att landsätta människor på månen...
...innan 60-talets slut.
PROJEKT APOLLO:
BEMANNADE FÄRDER TILL MÅNEN
Vi visste inget om att åka till månen,
om miljön vi gav oss in på,
eller de mekaniska aspekterna av det som skulle krävas av oss.
Det var rätt komplicerade saker.
De kanske inte verkar komplicerade nu,
men de var förbannat komplicerade då.
Bakgrunden till flygledning var
det vi ursprungligen sysslade med... att testa flygplan.
Vid Edwards Air Force Base, NACA, där jag jobbade,
testades X-1.
Så det var nästan naturligt att ha någon på marken
som övervakade X-1-systemet,
och såg till att det var redo att flyga från undersidan av B-29.
Och de lyckades övervaka fordonets prestanda,
men också testpilotens.
Det var min uppfattning av flygtester,
och det blev min uppfattning om flygledning.
Vad betyder det för oss inom rymdfärder?
Hur kunde vi skapa ett system,
som skulle ge oss sån information och att prata med besättningen?
Det var ett stort arbete.
Vi hade inga byggnader, vi hade ingen radar,
vi hade ingen telemetri,
vi hade ingen röstkommunikation.
Och till slut så sa vi "Det här är våra behov."
Den måste ha en dator.
Vad fan är en dator?
Det var så mycket vi inte visste.
Det är inget vi plötsligt bestämde,
vi måste ha ett kontrollcenter, vi måste ha stationer,
och så ska vi flyga.
Så gick det till.
Det utvecklades över tid.
Det var en slags evolution.
Chris skapade Mission Control.
Hans röst var den första vi hörde,
och han var grunden till det som Mission Control blev...
ASTRONAUT
...och dess förhållande till besättningarna och till färderna.
Det var aldrig någon tvekan om vem som bestämde...
FLYGCHEF
...för han hade personligheten, han hade uppförandet,
han hade snabbheten, han hade den mentala förmågan
som behövdes för att samla gruppen.
Han hade förmågan att kunna se
vad som hände, vad som behövdes
och tänka igenom vad vi behövde göra för att tillgodose det behovet.
...två, ett, skjut.
PROJEKT MERCURY DE FÖRSTA AMERIKANERNA I RYMDEN
Utsikten är fantastisk.
FÄRDERNA STARTADES OCH KONTROLLERADES FRÅN CAPE CANAVERAL I FLORIDA
På Cape såg det ut som en gammal ångmaskin.
Man hade små instrumentmätare,
för att läsa av tryck och temperatur,
och bränslemängd och sånt.
När målet blev att åka till månen,
blev det ett större steg än Mercury.
Så vägen till att bygga kontrollcentret i Houston,
utrusta det för den digitala tidsåldern och få det att fungera,
var ett stort steg jämfört med det vi gjort
vid kontrollcentret i Cape.
240 mil väst om Cape Kennedy,
projektets hjärta,
det bemannade Rymdcentret i Houston, Texas.
Byggnaden bakom mig
där alla stora beslut fattas under färderna...
Mission Control.
Från uppskjutning till landning,
kommer 17 nyckelpersoner, vars genomsnittliga ålder är 30,
att kontrollera Apollo-flygningen.
De får hjälp i sitt uppdrag av ett ständigt informationsflöde,
som når rummet dygnet runt från rymden
och från spårningsstationer världen över.
Från dessa displaypaneler bakom mig
kan de få fram allt
från en direktsänd TV-bild av Cape Kennedy eller en bärgningsfarkost
till kartor över månen, som den,
till ett kopplingsschema över den minsta transistorn ombord.
Alla i rummet får hjälp från sex andra rum med stödpersonal.
Så vi behöver mycket människor.
Vi söker personer med vissa kunskaper:
mattekunskaper, systemkunskap,
kommunikationskunskap och så vidare.
Jag hade blivit flygledare.
En dag ringde telefonen
och det var en herre här i Houston
och han sa att de anställde varenda ingenjör de kunde hitta.
Innan jag visste ordet av
var jag på väg till Houston i min Austin Healey sport-bil
med min svartvita TV och mina kläder.
VÄLKOMMEN TILL HOUSTON PORTEN TILL LATINAMERIKA OCH EUROPA
NASA ROAD 1 BEMANNAT RYMDCENTER NÄSTA HÖGER
Jag jobbade på McDonnell Aircraft med elektronik,
fick ett möte inbokat
och fyllde i en ansökan om att få jobba åt NASA.
Tre månader senare
får jag ett telegram...
EL OCH FÖRNÖDENHETER
...jobberbjudande.
När jag ansökte tänkte jag att jag kanske kommer till intervju.
"Kanske", sa jag till min fru.
Men när telegrammet kom var det ett erbjudande.
Det var ett erbjudande om mer pengar än en bondpojke nånsin sett,
EL OCH FÖRNÖDENHETER
6770 dollar per år.
Mitt första jobb var att ge rundturer av Mission Control,
och kontrollcentret hade precis fått konsoler.
Eftersom jag var guide,
fick jag möjligheten att prata med dem som skulle bemanna dem...
GUIDO: NAVIGATIONSDATOR
...jag säger "bemanna", för där fanns inga kvinnor.
Och de skulle sköta konsolerna och fatta besluten,
och de hade inte mycket tid
men de hann berätta vad de skulle göra,
i alla fall det grundläggande.
Den främsta raden av konsoler, kallad skyttegraven,
kanske för att den är längst fram,
är raketmännens plats.
Deras jobb är att se till att varje motor på rymdfarkosten
fungerar korrekt och driver Apollo i rätt riktning.
Bakom dem sitter läkaren.
Hans konsol har två skärmar, som alla andra,
men här i mitten, på den skärmen,
kan han övervaka astronauternas fysiska tillstånd
sekund för sekund under färden.
Bredvid honom sitter kommunikatören.
Han är själv astronaut,
han har tränat tillsammans med besättningen och talar deras språk
och är en slags tolk,
när en särskilt komplicerad order ska förmedlas till besättningen.
Bredvid honom, här,
sitter de som kontrollerar alla system på farkosten.
Bakom dem alla sitter chefen.
Han koordinerar allas insatser
och använder det för att ansvara för alla beslut
under hela färden.
I JUNI 1965 VAR KONTROLLCENTRET I HOUSTON REDO FÖR FÖRSTA FLYGNINGEN
Och se där, vi har ett nytt program, som heter Gemini.
Varför har vi Gemini?
Med allt vi måste göra, för att komma till månen
så måste vi utföra tester.
Vi måste göra grejer, som visar att vi kan göra det här.
Fem, fyra, tre...
UPPSKJUTNINGSKONTROLLEN, CAPE CANAVERAL
...två, ett, skjut.
Och det fanns en bieffekt,
som var mycket viktig,
och det är att markpersonalen fick lära sig att manövrera.
Gemini blev träningsläger för Chris Krafts metod för Mission Control.
Så för teamet på Control Center blev Gemini ett stort steg framåt.
Varje uppdrag hade väldigt väldefinierade mål.
För det första kan man överleva i rymden.
För det andra, man kan vistas där länge.
Och sen aktiviteter utanför farkosten.
Rymdpromenader och allt sånt.
När vi gått igenom Gemini,
hade vi en vältestad grupp människor.
När vi kom till Apollo, var det bara att förstora det.
Det behövde bara vara större.
Så vi var redo för svårigheterna,
som Apollo ställde oss inför.
3-MANS APOLLO NÄSTA
Månen är ett nödvändigt första steg för att kunna utforska planeterna.
Att flyga dit människor och ta hem dem tryggt detta årtionde
är målet med NASA:s projekt Apollo.
De tidiga uppdragen med Mercury,
och erfarenheten från Gemini,
har fört landet till nästa stora milstolpe:
Apollos första tremans rymdfärd.
Dessa män ska flyga detta uppdrag:
Förstepilot Virgil Grissom.
Jag kände Gus Grissom extremt väl.
Jag kände Ed White rätt väl.
Jag kände knappt alls Roger Chaffee.
Jag kände deras familjer.
Jag kände till deras förmågor.
Jag kände till... vad som drev astronauter.
Saturn-raketen, Apollo-rymdfarkosten,
och alla de ingående delarna har testats och åter testats.
Allt är nästan redo, inklusive besättningen,
för landets första tre-manna rymdfärd.
27:E JANUARI 1967
Med Apollo 1 försökte vi genomföra den första bemannade färden
och det var bråttom. Det var det.
Det händer ofta i början av ett nytt program,
och vi hade problem med rymdfarkosten.
Vi visste att den var dåligt gjord.
Vi visste att det fanns frilagda kablar.
Min introduktion till Apollo-programmet efter att jag lämnat Gemini,
var att de utförde ett uppskjutningstest
med besättningen i flygklart skick
på startplattan på Kennedy.
Det mesta av aktiviteten dirigerades från Cape.
Det var de som ansvarade. Vi övervakade bara.
Men Cape som var ansvariga...
RETRO: ANSV. FÖR HEMRESA/AVBROTT
...så jag vet inte om de kände pressen.
Luckan var designad så att den stängdes från insidan.
De var inklämda i en rymdfarkost
med 7 kg per kvadrattum rent syre.
Jag tror inte att nån av oss insåg hur stor fara
vi försatte besättningen i.
Har man något som kan fatta eld, och om det börjar brinna,
så blir det ett inferno.
Så jag satt där och såg all data komma in,
och lyssnade på dialogen, absorberade allt, lärde mig.
Jag jobbade på kontoret,
men kom tillbaka som flygchef.
Och Gus sa "Jag är redo för avfärd"
efter att ha klagat av bara helvete
över att han inte kunde höra någon eller prata med någon.
Hur kan vi åka till månen, om vi inte kan prata
mellan två eller tre byggnader?
Så vi tog en paus.
De skulle försöka fixa det.
Och några av killarna gick ut ur rummet,
men av nån anledning stannade jag.
Jag hade fortfarande på mig headsetet.
Och helt plötsligt
hörde man det... "Eld".
Sen var det tystnad, och sen en massa oväsen.
Jag hörde inte vad det var.
Det hände så snabbt.
Vi satt och hörde besättningen.
Vi hörde deras skrik.
"Utrym, utrym".
Jag sa "Vänta lite. Det händer något."
Och efter det var det...
omöjligt att göra något.
Självklart...
så är man i chock.
Då jag jobbat med testflygning
under en längre period,
har jag sett döden på olika sätt, men inte så där.
Och man hade en känsla av skuld,
en känsla av ånger,
en känsla av "Herregud, varför lät vi det hända?"
Jag anser att vi dödade dessa tre män.
Det är nästan mord.
En kort tid efter att detta skedde,
kallades vi alla till möte i hörsalen.
Vi kallades dit av Gene Kranz.
Här hade vi en grupp mycket unga ingenjörer,
de flesta nyutexaminerade,
som aldrig hade gått igenom en sådan upplevelse.
Det första man gör
är att identifiera vilken del i misslyckandet man själv hade.
Gene inledde med att säga
att vi alla var ansvariga för att ha dödat besättningen,
att vi inte gjort vårt jobb.
Vi kunde ha gått till den ansvarige och sagt
"Vi är inte redo" men vi gjorde inte det.
Så därför gör vi aldrig detta igen.
Våra team i Mission Control ska vara kända för två ord.
Han sa "Jag vill att ni går till era kontor,
och på era svarta tavlor", white boards som vi hade,
"ska ni skriva tuffa och kompetenta,
och ni ska aldrig nånsin ta bort det."
Tuffa: vi ska aldrig smita från vårt ansvar,
vi ska alltid kunna stå till svars för det vi gör,
eller som med Apollo 1, vad vi inte gör.
Kompetenta: vi ska aldrig ta något för givet.
Vi ska aldrig sluta lära oss. Från och med nu ska vi vara perfekta.
Jag tror det förändrade hela attityden
till vilka vi var, vad vi gjorde,
och hur vi gick vidare mot framtidens rymdfärder.
UNDER 20 MÅNADER EFTER BRANDEN VAR DET INGA BEMANNADE FÄRDER.
Enligt min åsikt, och många andras,
hade inte detta hänt,
så hade vi aldrig nått månen.
Mellantiden efter branden var det enda som räddade oss,
för vi kunde ta ett steg tillbaka och säga "Vad är det för fel med grejen?"
Vad måste vi göra för att laga den?"
Och det förde samman hela organisationen
från golvet till högsta toppen i NASA.
Hade inte det hänt, hade vi inte nått dit.
Vi hade ledare, hela vägen från högsta ledningen,
som sa "Få jobbet gjort".
Och de försökte inte göra det åt oss.
Vi jobbade åt fantastiska ledare.
Det började med Krafts-killarna och Gilruth-killarna,
och de lärde upp de sina,
och när man blev chef lärde man sig att lära andra.
För att vara ledare,
måste man vara villig att ta ansvaret
som kräver att du gör det,
och det är det folk inte förstår om ledarskap.
De förstår inte att det krävs en hängivenhet
som man måste acceptera.
Jag blev känd för att säga vad jag tyckte.
Jag vill höra din åsikt,
och jag kan skälla utav bara fan om jag inte gillar den,
men så är det.
Gå iväg och kom tillbaka med något jag gillar bättre.
Och jag uttryckte de tankarna till folk.
Det var där jag lärde mig ledarskap.
Folk gillade det.
1968 ÅTERUPPTOGS DE BEMANNADE FÄRDERNA
I OKTOBER TESTADE APOLLO 7 DEN OMDESIGNADE STYRMODULEN
APOLLO 8 KOM ATT FLYGA MÅNMODULEN I OMLOPPSBANA KRING JORDEN
Apollo 8 skulle gå i Jordens omloppsbana.
ASTRONAUT
Vi skulle flyga månmodulen för första gången.
Och vi skulle göra olika manövrar i omloppsbana.
De levererade månmodulen till Cape
och det var en gräslig grej.
De kunde inte kontrollera den.
Som resultat låg den efter,
medan styrmodulen och servicemodulen,
låg i fas.
NASA:s ledning kom med idén att
vi tar flygmöjligheten vi har,
och låt oss anta att vi kan åtgärda Saturn V,
och låt oss fundera på om vi kan åka runt månen.
Jag sa "Herregud, det är en helt annan jäkla grej."
Riskerna är mångdubblade.
Det första jag gjorde var att ringa dem,
som jag trodde var nödvändiga för att fatta beslutet.
Så vi satt tillsammans, åtta eller tio personer,
vi pratade igenom det, och jag berättade vad vi funderade på.
Jag tänkte "Han måste vara galen."
Vi är långt ifrån redo för det."
Jag sa "Jag vill att ni går iväg och jag..."
Här ser jag problemen.
Nu tänker ni över det,
"sen berättar ni var ni ser problem och om ni tror ni klarar det."
Det var en intensiv helg,
och vi kom tillbaka på måndagen och sa
"Ja, vi klarar det, med dessa begränsningar."
Så vi gick vidare från Apollo 7 när det var avklarat,
och pang, så avslöjades det och det var
"Ni ska göra vad?"
Ska vi skicka en rymdfarkost på en kurs
som bara missar månen med 96 kilometer?
Det var ofattbart.
Så, om allt går väl,
tio i två på söndag eftermiddag,
det är tio i åtta på morgonen här,
ska Borman, Lovell och Anders sitta där, en minut från start,
på ett uppdrag med mer risker
än amerikanerna nånsin tidigare tolererat,
på en rymdfarkost, som bara flugit två gånger tidigare.
Apollo 8, ni ser bra ut.
Vi ser bra ut.
Apollo 8, Houston. Allt klart för stegning.
Det är uppfattat.
Det fanns en verklig känsla av omfattningen
av det vi gjorde vid Control Center.
Vi kvadrupel-kollade varje tal vi skickade till besättningen.
Ingen sa något, men man kunde se,
bara av att se sig omkring
att ja, han har samma tankar som jag.
Det är inget test, det är på riktigt.
Apollo 8, Houston.
Kom in, Houston.
Apollo 8. Ni har klartecken för TLI, kom.
Uppfattat, vi har klartecken för TLI.
Kretslopp runt månen, TLI,
när de gjorde sånt, visste man att vi var på väg.
Det fanns inte tid att återvända...
...förutom att åka till månen och återvända.
Nu räknar han två...
...ett.
Start.
Det sätter oss på kurs mot månen,
4023 km/h, hela vägen,
och vi kunde, om vi ville,
driva hela vägen till månen.
Bana, vägledning, flygdynamik,
alla längst fram, i den så kallade skyttegraven på kontrollcentret,
säger att de är nöjda, och det inkluderar boostern.
Apollo 8, Houston ni ser bra ut
längs hela mittlinjen.
Uppfattat, Apollo 8.
Under Apollo 8-uppdraget,
var jag inte direkt involverad,
så jag hade lyxen, och det var en lyx,
att känna känslorna, som
jag är säker på att de i åskådarrummet började känna…
…känslorna som de ute i världen, som betraktade, hade.
De såg besättningen åka till månen och beskriva det.
ASTROS LOPP MOT MÅNOMLOPPSBANA
APOLLO TAR BILD PÅ OSS
Och istället för att fokusera på nästa sak,
nästa grej, vad är det nu som händer,
så kunde jag säga "Herregud, vad vackert det är."
Jag kan inte tänka mig någon plats jag hellre varit på i hela livet
än här i Mission Control.
24:E DECEMBER 1968
Det här är Apollo Control Houston
68 timmar och 52 minuter in i Apollo 8:s flygning.
Vid denna tidpunkt har Glynn Lunney gått varvet runt
och stämt av statusen hos sitt team.
Det verkar grönt, vi avvaktar fortsatt,
och detta är Apollo Control Houston.
Då så.
Jag arbetade vid ingången i månens omloppsbana,
och vi börjar falla mot månen,
och den blir större.
Det tar två timmar runt månen,
och när man är bakom månen,
är det cirka 50 minuter då man inte ser farkosten.
Det är en mycket kuslig känsla.
Vi hade... Här åker vi till månen,
vi pratar fram och tillbaka med besättningen hela vägen.
Och sen tappar vi signalen,
LOS, och vi kan inte prata med dem.
Apollo 8, Houston
en minut till LOS, alla system redo.
Kör försiktigt, grabbar.
Tack så mycket, gänget.
Vi ses på andra sidan.
Mission Control sa,
"Ni kommer att tappa kontakten
vid den och den tidpunkten"
och på sekunden var det då vi tappade kontakten.
Man kunde höra en nål falla i Control Center.
Det här var första gången vi gick bakom månen.
Man kan inte se den och... Man har ingen data,
så vi förlitar oss på att farkosten fungerar perfekt bakom månen,
för den kan komma ut på baksidan av månen eller var som helst.
Den kan vara på väg rakt ner i månens jävla yta.
Den kan vara på väg ut i djuprymden
om motorn pajar eller om datorn pajar.
Så jag är rätt spänd.
De var tvungna att göra en manöver på baksidan
för att sakta ner och kunna stanna i omloppsbana,
och gjorde de den inte,
skulle de komma inom synhåll från Jorden vid en tidpunkt.
Gjorde de manövern, skulle de synas vid en annan tidpunkt.
Så vi hade två klockor som räknade ner,
så vi kunde räkna ned på båda.
Apollo Control Houston,
en minut till beräknad tid för återkomst.
Apollo 8, Houston, kom.
Apollo Control Houston,
Jerry Carr har anropat, vi avvaktar.
Vi har inte hört något än, men vi avvaktar.
Apollo 8, Houston, kom.
Vi har den.
Apollo 8 är i omloppsbana.
Och visst kom de runt hörnet.
Allt hade gått bra, de var i omloppsbana.
Hela rummet hurrade.
Det här är Apollo Control, Houston
som kopplar över till Jim Lovell.
Manövern fullföljd.
Vår omloppsbana är 116.9 genom 60.5.
Apollo 8, detta är Houston, uppfattat.
Skönt att höra er röst.
Stor suck av lättnad
för vi visste i alla fall att det var stabilt.
Om vi kunde få dem ur omloppsbanan var en annan fråga.
Jag skulle vilja påstå att vi antagligen tillbringade hela dagen
som vi var i omlopp runt månen, på Control Center.
Alla var så uppjagade.
Och mot slutet av dagen,
kommer Frank Borman och säger att de har något att säga.
Vi närmar oss nu månsoluppgången
och för alla människor på Jorden
så har besättningen på Apollo 8
ett meddelande.
Jag övervakade bara vad som hände med rymdfarkosten,
och allt var bra.
Och så kom Frank Borman...
och sa "I begynnelsen..."
"skapade Gud himmel och jord."
Och Jorden var öde och tom
och mörker var över djupet.
Det slog mig som ett ton tegelsten,
och sen slog det alla på Mission Control Center, tror jag,
vare sig de var troende eller inte, som ett ton tegelsten.
Håret reste sig i nacken på mig.
Och Guds ande svävade över vattnet
och Gud sade "Varde ljus."
Det var en sån stund.
Ingen av oss visste att det skulle hända...
EL OCH FÖRNÖDENHETER
...och jag skäms inte för att erkänna att jag grät.
Och Gud sade "Vattnet under himlen
ska samlas till en enda plats."
Det ringde bara rätt klocka hos alla,
och om man tänker efter i 40 år,
och frågar sig själv "Vad kunde man säga som var bättre än det?"
så finns det inget annat svar.
"Och Gud såg att det var gott.”"
Vi ingenjörer är inte poeter.
Vi är inte bra på det, men...
Det hade en djupgående effekt på alla i Control Center.
Och från besättningen på Apollo 8,
så avslutar vi med god natt,
lycka till,
god jul
och Gud välsigne er alla,
alla ni på den goda Jorden.
En screenwriter kunde inte gjort det bättre.
1968 var i USA ett katastrofalt år,
med Vietnam-kriget och valen,
och upploppen, och morden på två framstående personer.
Att avsluta året med att fara runt månen på julaftonen,
då föll allt på plats.
Spider Gumdrop, jag ser att jetmotorerna fungerar
hur bra som helst.
APOLLO 9 FICK ÄNTLIGEN TESTA MÅNMODULEN
APOLLO 10 TOG DEN RUNT MÅNEN
TRÄNINGEN BLEV MER OCH MER KRÄVANDE
Vi jobbade helt galet mycket.
Vi körde 10-12 simuleringar per dag.
Och det var mördande.
Vi var så uppslukade av färderna
och att öva dem och så,
att vi aldrig hade tid nog att njuta av dem.
Det slet på familjen.
Vi var inte hemma så mycket.
Fruarna tog över. De gjorde allt.
Och de tog hand om checkhäften,
de gjorde allt.
Kunde jag gå tillbaka och göra om allt,
så hade jag inte gjort det.
Det hade så stor inverkan på familjen.
NASA slukade min tid.
Simuleringsteamet hade ett rum bredvid kontrollcentret
med ett glasfönster, de kunde se oss.
Och när vi körde en simulering, som var en övning,
så inkluderade den Control Center,
den inkluderade den verkliga besättningen, genom simulatorn,
och vi var alla sammankopplade både röstmässigt och datamässigt.
SIMULATOR IIB MÅNKARTA HÖG & LÅG ALTITUD
Så det var verkligen ett sätt att kontrollera alla marksystem
och utveckla förfaranden,
för funkade de inte i simulatorn, funkade de inte i verkligheten.
Jag kallade sim-killarna, "de som ville sätta dit oss."
De kom med problem hela tiden.
De testade våra gränser för att se vad vi skulle göra.
Vi var halvvägs genom landningssimuleringen…
…när datorn larmade.
1201, 1202,
och alla undrade "Vad i helvete är en 1202?"
Programvarningar var datorns sätt att tala om
"Du begär för mycket."
Vi var inte vana vid det, åtminstone inte jag.
Jag ringde bakre rummet.
Jack Garman var expert på dataprogram, och han visste inte.
Så jag sa "Något har hänt."
Jag vet inte vad. Avbryt."
När reglerna skrevs för Mission Control,
behövde man två indikationer för att avbryta.
När vi började utfrågningen efteråt,
kom simuleringsövervakaren in och sa
"Ni hade en indikation, vilken var en andra?"
Och det blev dödstyst i rummet.
Efter utfrågningen
sa Gene "Jag vill att du och teamet sätter er"
och reder ut vid vilka larm ni går eller inte går vidare med.”
Så jag sa "Jack, samla MIT",
de som byggde datorn och alla andra du kan,
ta fram listan, meddela mig
"och det sätter vi som regel."
Och Jack gjorde det.
MÅL MÅNEN
Cape Kennedys drömtorn, avfyrningsramper för höga ideal.
Collins, Armstrong och Aldrin,
de tre som valts ut för mänsklighetens mest historiska uppdrag,
för att nå en ny värld och komma tillbaka med en handfull damm.
Vetenskapsmännen var inte glada,
att vi inte hade gjort allt de velat,
och jag hade sagt till dem
"Jag tänker inte lyssna mer på vad ni vill göra."
Jag sa "Vi ska åka till månen."
Vi ska landa på månen,
vi ska dra därifrån fort som fan,
och ändå hinna ta några prover
och se till att rymdfarkosten är redo och vi ska komma tillbaka
för vi vill bevisa för oss själva
att allt vi trodde om att flyga dit och hem igen
"är korrekt och görs rätt."
20:E JULI 1969
Det var dags för Apollo 11.
Det var mycket känslor i kontrollcentret.
Teamet kände sig bekväma.
Teamet kände sig säkra på att vi gjort allt vi kunde
för att se till att detta var så säkert vi kunde göra det.
Vi hade en väktare.
Den killen är överlycklig
och han kommer fram och säger "Så ni ska landa idag, mr Kranz,"
och plötsligt var allt annorlunda.
Rummet började fyllas,
inte bara i Mission Control,
de som skulle jobba skiftet kom,
men det fanns ett rum där besökare kunde se på,
och det började fyllas med varje NASA-chef,
som nånsin haft något att göra med Apollo.
Jag var nervös. Det är en stor grej.
Så jag var helt fokuserad på det och var så upphetsad.
CAPCOM: KOMMUNIKATION MED BESÄTTNINGEN
Idag var dagen med stort D. Vi ska genomföra det.
Uppfattat, Eagle har lämnat dockan.
Hur ser det ut??
Eagle flyger.
Uppfattat.
Ni verkar ha en fin flygmaskin, Eagle,
trots att ni är upp och ner.
Någon är upp och ner.
Allt gick som planerat.
Vi ligger före schemat rakt över.
Vi hade en privat konferenslinje,
som bara var tillgänglig för dem i kontrollrummet.
Världen utanför kunde inte höra den, cheferna kunde inte höra den.
Han pratade bara till oss,
Och jag antyder
att jag tror att vi föddes för detta,
det är vårt syfte.
Vi har gjort gedigna förberedelser.
Och sen sa jag "Jag kommer att backa upp varenda beslut ni fattar."
Vi gick in i rummet som ett team och vi lämnar rummet som ett team."
Jag minns den dagen som om det var för en sekund sedan.
Jag minns orden, jag minns vad han sa,
och det gjorde skillnaden.
Och så sa jag "Gör redo för drabbning."
Då reste han sig och låste dörrarna till kontrollrummet,
och de skulle inte låsas upp
förrän vi hade landat, kraschat eller avbrutit.
Det här är Apollo Control
102 timmar och 12 minuter in i Apollo 11:s flygning.
Vi är nu 2 minuter och 53 sekunder från att återfå farkosten.
21 minuter och 23 sekunder
från att inleda landning på månens yta.
Finkontroll av förbränningen.
Uppfattat.
Houston, Eagle. Lägesrapport?
Vi inväntar er rapport. Kom.
Här är månen och här är omloppsbanan man befinner sig i.
Och här inleder man landningen.
Kranz går till varenda befattning, "Är ni redo eller inte?"
Man måste vara "redo", annars inleds inte landningen.
- Okej, Retro? - Redo.
- Fido? - Redo.
- Guide? - Redo!
- Kontroll? - Redo.
- Telekom? - Redo.
- GNC? - Redo.
- EECOM? Läkare? - Redo.
CAPCOM, vi är redo att fortsätta.
Den huvudsakliga utmaningen var
"Har jag nog med information när vi börjar gå ner?"
Och vi måste uppdatera datorns kunskap
av altitud ovan månens yta.
Vi har data igen.
Det ser bra ut.
Uppfattat.
Goda nyheter.
Landningsradarn går in vid 12 kilometer.
Jag trodde att mitt problem för dagen var över.
Tyvärr hade det just börjat.
Programvarning!
Avvakta.
Det är en 1202.
1202. Herregud,
en av koderna vi fick under simuleringen.
Simuleringen var inte exakt det, men det var nära,
och jag försökte förtvivlat minnas vilken kod det var.
När den kom, trodde jag att vi var körda.
12... 1202 alarm.
Samma som vi hade.
Ge oss värden för 1202-varningen.
Vi får informationen och den säger 1202,
men jag försöker minnas,
och Jack Garman skriker, "Steve, den står på vår lilla lista!"
När jag väl ser min lilla lista,
så var han flera sekunder före mig och jag sa
Vi är redo med den, Flight.
Vi är redo med det larmet?
Uppfattat, vi är redo med det.
Om det inte återkommer, är vi redo.
Det tog oss kanske 20 sekunder,
men mitt i en landning är det en hel livstid.
Bales visste att maskinen fortfarande flög,
och att vi skulle fortsätta.
Delta-H ser bra ut nu.
Uppfattat.
Okej, alla flygledare, håll i er.
Borde dra ner på farten snart.
Dragit ner i tid.
Alla flygledare, redo för landning eller ej.
- Retro? - Redo.
- Fido? - Redo.
- Control? - Redo.
- Telekom? - Redo.
- GNC? EECOM? - Redo. Redo.
CAPCOM, vi är redo för landning.
Eagle, Houston. Ni har klartecken för landning. Kom.
Uppfattat. Går in för landning. 900 meter.
Vi har ett larm.
1201... 1201.
Uppfattat, larm 1201.
Samma typ. Vi är redo.
Och precis när han tippar,
var där ett klippfält och han kan inte landa.
600 meter.
47 grader.
Det är kratrar, det är stora klippblock.
Rätt stenigt område.
Någon sa att Armstrong trodde att chansen var 50-50
mellan att kunna landa eller att få avbryta.
Och jag tror att han var coolast den dagen.
Och han hade hade tänkt på detta hundra gånger eller mer,
när det gällde att landa.
180 meter. Nere på 19.
Han var tvungen att plana ut,
sen var han tvungen att flyga horisontellt över klippfältet.
Det tog extra bränsle.
Medan vi gick ner, fortsatte bränslemätaren
och sa att går bränslet under denna nivån...
Låg nivå.
Bränslet var nästan slut.
Bränslenivå kritisk.
Jag startade tidtagaruret.
Vi står över ytan och svävar,
och det drar bränsle snabbt,
och jag vet hur många sekunder som är kvar.
Eagle ser bra ut. Ni har klartecken.
Jag kommenterade fortlöpande till Mission Control,
och Deke Slayton satt bredvid mig.
Han var chef över besättningarna,
och han dunkade till mig
och sa "Håll tyst, Charlie, låt dem landa."
Bäst vi är tysta nu.
120 meter.
Enda anropen nu blir om bränsle.
.58 framåt.
Bob, jag står snart redo för anropen.
På mitt tidtagarur
satte jag en bit tejp och sa
"Vid den här punkten, , har vi 60 sekunder kvar."
Lite längre upp har vi 30 sekunder kvar.
Och lite längre upp har vi noll.
Det var ordnat så att astronauten visste att
när man nådde en punkt,
ska han antingen landa eller avbryta.
Jag är övertygad om att vid 10 meter från månen,
om jag hade ropat "Avbryt", så hade han fortsatt landningen.
23 meter. Det ser bra ut.
60 sekunder.
Kontrollrummet blev tyst.
Det kändes som att alla var klistrade vid sina konsoler och höll andan.
De sista tio-tolv sekunderna av landningen var spända.
Ska vi göra det eller inte?
Ner två och en halv.
Jag såg altituden och trodde inte att vi skulle klara det.
Det var för hög altitud för oss att gå ner,
men jag visste inte att vi var i en krater.
Och när de kom upp till kanten av kratern, så är man bara här,
och jag ser så hög altitud.
När de kom in över platån, pang,
så gjorde den ett hopp.
Framåt... framåt.
Och kort därefter sa Buzz "Jag ser stoft."
Det kom en suck av lättnad.
Sätter ner fötterna.
Det blir ett dammoln.
Tio meter. En meter ner.
Stor skugga.
Fyra framåt.
Driver lite åt höger.
- Trettio sekunder. - En halv ner.
Trettio sekunder.
Kontaktljus.
Motorn är avstängd.
ACA ur landning.
Förbered nedstängning.
Vi landade med 18 sekunder kvar på tidtagaruret.
Vi uppfattar att ni landat, Eagle.
Avvakta T1.
Tranquility Base här, Eagle har landat.
Uppfattat, Tranquility. Ni har landat.
Ett gäng killar här började bli blå.
Vi andas igen. Tack så mycket.
Tack.
Allt ser bra ut.
Vi kommer att vara upptagna nån minut.
Sen slog det oss,
vi har precis landat på månen.
Och vi pratar inte om att landa på en flygplats eller något.
Vi pratar om att landa på månen.
Håll nere på pratet här i rummet.
Alla applåderar bakom oss i kontrollrummet,
men vi måste vara fokuserade.
Går det att stanna de närmaste två minuterna på ett säkert sätt?
Kommer farkosten att tippa omkull?
Är vi i en krater? Glider vi?
Vi hade en mängd frågor att besvara.
Okej, T1. Stanna eller inte. Retro?
- Stanna. - Fido?
- Stanna. - Guidance?
Kranz frågade "stanna eller inte". Vi kunde ju inte säga redo eller inte.
Man sa "stanna eller inte" och alla svarade "stanna".
Precis efter sista "stanna eller inte"
hugger nån tag i mig i axlarna.
Jag tittade upp och sa "Herregud."
Chris Kraft var också ansvarig för mjukvaran,
datamjukvaran,
och hade hand om det innan den första Apollofärden.
Så han visste vad som kunnat hända.
Han kunde reglerna,
så det var verkligen en riktig grej.
Att äntligen komma dit och vara där nere...
Första gången i mänsklighetens historia
som någon gjort en sån sak.
Och det var teamet som åstadkom det.
Det var imponerande.
Det var det ultimata
testet av teamen i Mission Control och kulturen man skapat där.
Så småningom hade vi skiftbyte,
och jag gick för att äta frukost.
Och jag köpte en tidning.
Tidningen var ungefär en decimeter tjock. Jag råkar ha kvar tidningen förresten.
ARMSTRONG OCH ALDRIN "TAR ETT LITET STEG FÖR MÄNSKLIGHETEN"
Jag satt vid disken
och jag beställde äggröra, och jag dricker mitt kaffe,
och jag tittar på allt det här, vi har landat på månen.
Två män kom in och satte sig bredvid mig,
och en av dem sa
"Jag landsteg i Normandie på D-Day."
Och jag lyssnar
och så säger han
"Jag har aldrig varit stoltare över att vara amerikan än igår.
Vi har landat på månen."
Då slog det mig vad vi hade gjort.
Här har människor från planeten Jorden först satt sin fot på månen.
Vi kom i fred för hela mänskligheten.
Juli 1969 e. Kr.
CHICAGO VÄLKOMNAR MÅNHJÄLTARNA
Mannen, som har valts ut att ikväll motta hela gruppens belöning,
för alla 400000 som, på ett eller annat sätt,
har bidragit till programmets framgång, är en ung man.
När datorerna verkade förvirrade, kunde Steve Bales
ha sagt "Sluta"
eller så kunde han sagt "Vänta", men han sa "Kör".
Tack, mr President.
14:E NOVEMBER 1969
Apollo 12...
...började som de andra uppdragen.
Nedräkningen för Apollo 12 pågår fortfarande.
De inblandade håller noggrann koll på vädret,
som kommit in över området snabbare än väntat idag.
Jag hade fått en utmärkelse.
Så jag fick åka dit för att se uppskjutningen.
T-minus 20.
Jag sitter ute i regnet, en halvmil bort.
Vi har intern vägledning.
Tio, nio, åtta... Tändningssekvens inleds.
Sex, fem, fyra, tre, två, ett, noll.
Alla motorer går. Inled uppskjutning.
Vi har uppskjutning 11:22. Eastern Standard Time.
Saturn V var ett kraftfullt fordon,
och när en lyfter, känner man hur ens kläder pulserar.
Tornet tomt.
Den går som bara den.
Jag känner mig rätt häftig.
Det är min första gång som förste flygchef,
en uppskjutningsflygchef.
Pete Conrad rapporterar rollprogrammet
som sätter Apollo 12 på rätt kurs.
30 sekunder in i flygningen...
Rollen är fullföljd.
Uppfattat, Pete.
Jag ser två blixtar ner längs med sidorna på fordonet.
Alla vaknade till liv.
Vi tappade just plattformen, gänget.
Jag vet inte vad som hände. Vi tappade rubbet.
Alla data blev tom.
Hela min konsol lyste upp som en julgran.
Jag tittade på John. John stod bara där.
Jag minns inte att han pratade.
Jag har tre bränslecellsljus, ett AC BUS-ljus,
en bortkopplad bränslecell, AC BUS-överbelastning 1 och 2.
Huvud-BUS A och B är borta.
Första tanken jag hade var att
jag blir den första som måste avbryta.
Jag har AC.
Jag såg på datan...
Och han bara stirrade på datan...
Kanske är det bara indikatorn?
Jag sa "John, har du pratat med bakre rummet?"
och John ignorerade mig.
Vad säger huvud-BUS:en?
Och helt plötsligt
så var det mönster och grejer på skärmen.
Jag var först inte säker på vad de var.
Men sen tänkte jag för mig själv "Jag har sett detta förr."
"Jag har sett det tidigare."
Det visade sig att han sett hur datan skulle se ut
under ett marktest han mindes.
Och det var då det klickade.
Signalsystemet, SCE.
Är det SCE:n?
Jag vet inte, John, men det ser så ut.
Flight, EECOM. Slå över SCE till AUX.
Sen sa John Aaron "Säg åt dem att slå över SCE till AUX."
SCE till AUX.
Auxiliary, Flight.
SCE till AUX, Capcom.
Och Jerry Carr sa "Va?"
"Vad är det?"
John kom in över oss båda och sa
"Signal Conditioning Equipment till Auxiliary."
Det gick ut till rymdfarkosten.
Apollo 12, Houston. Prova att ändra SCE till auxiliary. Kom.
NCE till auxiliary?
Vad fan är det?
SCE... SCE till auxiliary.
Al Bean visste var kontakten var.
Han sträckte sig ner och slog om den och, voilà,
allt kom tillbaka.
Vi har det igen, ser bra ut.
Okej.
SCE till AUX löste inte problemet...
SCE till AUX gjorde så jag fick datan tillbaka.
Men det enda jag tittade på
var banan, som vi hade på en stor display längst fram.
Den var perfekt.
Så där. Stegning.
Nu löser vi våra problem här.
Jag vet inte vad som hände.
Jag är inte säker på att vi inte träffades av blixten.
Och det var då jag sa till Gerry
"Sätt inte sån press på dig."
Vi måste inte till månen idag.
Vi kan göra lite tester, så alla tre kommer hem,
"och kan åka nästa gång."
Allt han sa var egentligen "Du avgör".
Jag sa "Det är ditt jobb."
"Ni vet bättre än jag hur man gör."
Jag vill bara att du ska veta att du inte ska känna dig tvingad
eller pressad till ett dåligt beslut,
så fatta ett bra,
"och jag accepterar det."
Men vi fortsatte att kolla allt, och
allt var bra, så... "Vi satsar på TLI."
Så vi körde på.
Och efter det var den färden den mest felfria vi haft.
Ner på plattan.
Det må ha varit ett litet steg för Neil,
men det var långt för mig!
Vi hade en helvetets fest, det minns jag.
Efter landningen,
gick vi alla till The Singing Wheel och tog en öl.
Vi festade och hade roligt.
Landningsfesterna var...
en massa godmodiga skämt mellan yrkesgrupperna.
Som "Jösses, vad ni klantade er idag."
Det var ansikte mot ansikte, och man pekade finger åt varandra.
Man höll inte tillbaka,
men alla var vänner, utan tvekan.
Vi satt alla i samma båt.
Vi drack mycket öl.
Det var en härlig tid.
Gjorde oss till ett bättre team.
13:E APRIL 1970
Jag kom till kontrollcentret,
och jag skulle gå på skiftet en timme senare.
Allt verkade gå bra.
Besättningen på Apollo 13 önskar alla en trevlig kväll.
Vi ska just avsluta vår
inspektion av Aquarius och ta oss tillbaka
för en skön kväll på Odyssey. God natt.
Tack så mycket, 13.
I vanliga fall skulle vi sista timmen
förbereda besättningen inför deras sovperiod.
Det fanns saker på checklistan som var tvungna att göras.
En var att röra om tankarna, syre och väte.
Initiera EECOM.
Varsågoda, COM.
Har ni rört om O2?
Så vi rörde om i tankarna.
Och hela helvetet bröt loss.
Okej, Houston, vi har haft ett problem här.
Vad är det med datan, EECOM?
Mer än ett problem.
Okej, hör på, killar,
vi har tappat bränslecell ett och två i tryck.
Vi tappade O2 tank 2 tryck.
GNC, kan du titta på det?
Houston, vi har haft ett problem.
Avvakta, de har ett problem.
Jag fick en hel del problem inrapporterade.
Jag undrade vilket han pratade om.
Det var en rätt stor smäll i samband med
varningen.
Okej, avvakta 13, vi tittar på det.
Jag gick på igen.
Satte mig bredvid Gene.
Första tanken var att vi kanske har ett elektroniskt problem,
som påverkar telemetrin och instrumenten.
Ser ni en undervoltad AC-BUS, EECOM?
Svar nej, Flight.
Vi kanske har ett instrumentfel.
Uppfattat.
Jag sa "Jag tror vi har ett instrumentfel"
och det var nog den största underdriften i historien för bemannade rymdfärder.
Jag kunde inte ha haft mer fel.
Kan vi få någon rekommendation, Sy,
om du har en bättre idé.
Självklart fick jag panik.
Du vet, när man får panik, och man får hjärtat i halsgropen,
när man når punkten för "fly eller fäkta",
och jag fick flyktigt tanken att bara resa mig upp och gå hem,
och det var självklart inget alternativ,
och jag visste det.
Kan vi se över vår status här, Sy,
och se hur vi ligger till?
Vad tror ni att vi har i farkosten som fungerar?
Avvakta, Flight.
Och när jag lugnat ner mig,
sa jag "Det verkar faktiskt som om vi tappat två bränsletankar",
och jag vet inte varför."
Vi visste inte vad som hänt.
Det var inte förrän jag tittade ut genom fönstret...
...som jag insåg hur allvarligt det var.
När jag tittar ut genom luckan, verkar det som
att vi släpper ut något.
Vi släpper ut något i rymden.
När jag såg att syre släpptes ut,
insåg jag att det inte bara var syre,
utan elkraft och drivsystemet.
Vi har uppfattat ert utsläpp.
Det började gå upp för kontrollcentret
att det var ett riktigt problem, och att det inte skulle försvinna.
Flight, vi kommer att nå 100 PSI om en timme och 54 minuter.
Där tar det slut…
och det var då min inställning ändrades
till överlevnad.
Jag säger till alla
"Okej, lugna er och sluta gissa.
Nu jobbar vi på problemet."
Håll er lugna allihop.
Låt oss se till att vi inte gör något som gör av med elen och batterierna
eller som orsakar att vi förlorar bränslecell två.
Vi har styrmodulsystemet,
vi ligger bra till, om vi måste ta oss hem.
Låt oss lösa problemet, men gör det inte värre genom att gissa.
Här är en nyhetsbulletin från ABC News.
Apollo 13-farkosten har ett allvarligt problem med elförsörjningen,
som kan leda till att månlandningsfärden avbryts i förtid.
Så fort vi hörde det, kom vi alla in
för att hjälpa till.
Folk kom från hela landet.
När jag kom dit, gick jag in till bakre rummet.
Det var kaos.
De försökte fortfarande att hämta sig från det som hänt,
och de började omgruppera.
Först tog jag inte ens på ett headset.
Jag gick bara bakom konsolerna
och lyssnade på dem över radio, vilka problem de arbetade med.
Det förbannade rummet var i full förvirring.
Det tog mig en stund att nå den slutsatsen, men det var sant.
Misslyckande var, under en period just då,
kanske inte ett alternativ,
men det lurade där ute i mörkret.
Det nästan utmanade oss till att göra ett misstag.
Okej, 13. Houston här.
Det verkar som att vi förlorar O2-flödet
genom bränslecell tre.
De förlorade långsamt strömmen,
och det skulle inte dröja, innan alla bränsleceller var offline,
så vi var nere på bara batteriet.
Jag satte mig bredvid EECOM,
Sy Liebergot, han var i tjänst, jag sa, "Sy",
det här problemet... du kommer inte att lösa det."
Jag sa "Du måste stänga ner styrmodulen."
Ni kan tänka er motvilligheten inför det.
Flight, EECOM.
Varsågod, EECOM.
Trycket i O2-tank 1 är nere på 297.
Vi måste överväga att använda månmodulen.
Vi var riktigt illa ute,
och enda sättet vi kunde rädda oss på
var att använda månmodulen.
13, Houston.
Vi vill att ni börjar röra er mot månmodulen nu.
Fred och Jim är i månmodulen nu.
I vanliga fall, när man färdas mot månen
så kan man vända om och köra den stora motorn mot Jorden.
Men den stora motorn hade ett stort problem,
vi visste inte hur illa.
Vi kunde starta upp
med landningsmotorn på månmodulen.
Det var inte så mycket längre runt månen.
Så mitt förslag var att få gratis skjuts tillbaka.
MAN SKULLE ANVÄNDA MÅNENS DRAGNINGSKRAFT
FÖR ATT KASTA TILLBAKA RYMDFARKOSTEN MOT JORDEN
Det är Apollo Control, Houston, i Mission Control,
vi satsar nu på ett alternativt uppdrag.
Att runda månen och och använda månmodulens system,
på grund av den situation som uppstått.
Jag var tvungen att manövrera till en position
som Mission Control räknat ut.
Där lärde jag mig en viktig sak,
för månmodulen hade inte designats
för att manövreras med servicemodulen fastkopplad.
Så jag var tvungen att på kort tid lära mig
att manövrera rymdfarkosten,
men jag lärde mig, startade månmodulens motor
och det satte oss på kurs för en direkt återkomst.
Vi är omkring 70 timmar hemifrån,
och vi har en plan för genomförandet av resten av uppdraget,
men det kommer inte att vara lugnt
förrän landning.
Jag insåg inte hur mycket reaktion vi fick
från världen utanför.
Jag förstod först senare vilken samhörighet alla verkade känna
med dessa tre killar.
De kände dem inte, visste inte deras namn eller något,
men hela världen verkade förenas
i förhoppningen att det skulle lösas.
Situationen är extremt kritisk och vi övervakar hela tiden.
Vi rapporterar igen 12.30.
Och ni kan se en full analys kl 13.00.
Vi rökte allihop.
När jag säger rökte, menar jag verkligen rökte.
När man gick in i kontrollrummet,
när man öppnade den dörren, slog ett moln med rök ut ur dörren.
Så mycket rök var det.
Apollo 13 förde med sig en del intressanta saker,
för det var inte så att man gjorde sig iordning innan jobbet,
satte på sig skjorta och slips,
borstade tänderna och använde deodorant.
Man rusade dit.
Vi var där i 35 timmar i sträck.
Jag bar samma kläder i tre, fyra, fem dagar.
Jag sov på golvet.
Jag låg under ett bord.
Det var rätt sunkigt.
Sömn betydde ingenting, skiftbyten betydde ingenting,
personliga problem betydde ingenting.
Det var bara en sak som gällde i 48 timmar.
Hela teamet, lett av Mission Control,
killarna kunde inte lösa det själva uppe i rymden.
De hade bara en sak i tankarna...
...att få hem killarna.
Vi hade tränats till att tänka
ge aldrig upp, så länge du har alternativ kvar.
Och vi hade alternativ.
Teamet slutade aldrig.
Hela vägen fortsatte folk att uppfinna nya saker,
nya uppfinningar och nya sätt att göra saker.
Det är fråga om att ha den otroliga förmågan
att bringa reda i saker och ting,
som nästan låg utanför vår förståelse,
och hitta bitarna, så vi kunde pussla ihop dem
och ta hem pusslet.
Jag kunde se Jorden bli större och större,
insåg att vi behövde instruktioner
för bästa sättet att starta upp styrmodulen.
Så jag frågade hela tiden, mycket artigt,
"Har ni de instruktionerna?"
Och de sa "Vi jobbar på det."
Det ursprungliga startdokumentet
började med John Aaron och mig vid svarta tavlan.
Vi skissade en del saker på tavlan, i grova drag,
som var början på dokumentet.
Jag visste egentligen vilken utrustning man behövde för en viss sak.
Sen började hela processen
med att bygga detaljerna med kontakter och strömbrytare,
vilken sekvens man ska göra dem i,
och det är mycket komprimerat.
Därifrån växte det bara,
och folk kom med förslag från sitt område, sitt territorium.
Och en organisation ville ha det här.
Och det var tvunget att läggas in i dokumentet
och John och jag sa
"Har vi råd att göra det el-mässigt?"
Och vi löste alla buggar, alla procedurer,
och det slutliga dokumentet blev godkänt och uppläst för besättningen.
Imorgon bitti, Eastern time,
närmar sig rymdfarkosten Jorden och ser ut så här.
Så här ser det ut nu.
Cirka fem timmar innan det når Jordens atmosfär,
kommer de i styrmodulen göra sig av med den här delen,
kallad styr... servicemodulen,
och den svävar iväg i rymden.
Då finns dessa två delar av farkosten kvar,
månmodulen och styrmodulen.
Och en hel sida av rymdfarkosten saknas.
Precis bredvid antennen
är hela panelen borta,
nästan ända från botten till motorn.
Uppfattat.
Det är en riktig röra.
Jag minns inte att vi sa "Vi har gjort det,"
för det hade vi inte än.
Det var så många variabler inblandade
att jag bara hoppades att vi gjort rätt.
Vi visste inte om explosionen, som vi nu visste hade inträffat,
hade påverkat styrmodulen.
Vi visste inte om värmeskölden var skadad
och om allt vi gjort för att rädda besättningen skulle fungera.
Jag vet att vi alla vill tacka alla er där nere
för det arbete ni utfört.
Det är uppfattat, Joe.
Vi har alla haft roligt när vi gjort det.
På alla återfärder
har vi det som kallas "blackout."
Det är en period när de försvinner
på grund av jonisering, hettan.
Och man kan inte kommunicera då.
Vi kan inte prata med varandra.
Vid den här tidpunkten i rymdprogrammet
kunde vi på sekunden när räkna ut när en blackout skulle börja och sluta,
och vi missade aldrig.
Den här gången började den i tid,
och när de skulle komma tillbaka,
så hände inget.
De borde vara...
de borde vara ute ur blackout nu.
Ser ni dem?
Svar nej.
Jag började tänka "Herregud".
Här har vi gjort allt för att få hem dem,
"och så händer något med värmeskölden."
Tankarna i mitt huvud då var "De är borta."
Det fanns farhågor hos ledningen
att vi kunde ha skadat
värmeskölden och sånt, så till den grad att jag bara...
Jag tror alla flygledare gör så.
Man slutar tänka på saker man inte kan kontrollera.
Oroa dig inte för dem, det är spelets regler.
Är det meningen, så är det.
Ingen kontakt ännu?
Inte än, Flight.
Har ni radioförbindelse?
Svar ja.
Okej.
Så vi satt och vi satt.
Jag har glömt hur länge... det var rätt sent.
CAPCOM, ska ni inte ta och anropa dem?
Helt plötsligt fick vi veta från ett flygplan
att en signal fångats upp.
Pang!
Vi ramlade nästan ur stolarna.
Plötsligt kom det.
Säg att ni avvaktar.
Odyssey, Houston avvaktar. Kom.
Sen rapporterade hangarfartyget radarkontakt.
Sen rapporterade de en överljudsbang och vi sa
"Vi tar tillbaka den jäkeln."
Okej, Joe.
Besättningen pratade.
Lättnaden över att de var oskadda...
Och när vi fick kontakt, när vi hörde dem,
det var ren glädje.
Visuell kontakt, Flight.
Odyssey, Houston. Vi visar er på skärmarna.
Det ser jättebra ut.
Och det filmades med en TV-kamera
upp mot rymdfarkosten
från däcket på hangarfartyget,
och det var tre, stora fallskärmar.
Det var det vackraste jag nånsin sett.
Den viktiga var att tills besättningen var på däcket
och vi lämnar över ansvaret från Mission Control
till hangarfartygets befälhavare,
och när det var genomfört,
så kan vi börja fira.
Här är de.
James Lovell, John Swigert och Fred Haise.
Firandet är alltid i tre faser.
Vi tänder den ceremoniella cigarren,
man skickar den nerför hela linjen.
Och sen öppnar man dörrarna
och de från bakre rummet kan göra oss sällskap.
De är de riktiga hjältarna, för det var de som gav oss...
Det var de som gav oss svaret.
Tredje fasen i firandet
är att alla får en amerikansk flagga.
Den traditionen startade Jerry Bostick,
när vi satte våra första amerikanska flygrekord,
och två rymdfarkoster möttes upp.
Så avslutningen på uppdraget är total utmattning,
total bedrift, total glädje...
över att vår besättning är hemma.
De är i säkerhet och vi har gjort det vi skulle.
Efter färden, när vi pratade med dem från kontrollen
sa jag "Vi tänkte avsiktligt inte prata med er..."
så det blir en bra film en vacker dag."
Tre, två, ett, start.
Vi är på väg, Houston.
EFTER APOLLO 13, FÖLJDE FYRA FRAMGÅNGSRIKA LANDNINGAR PÅ MÅNEN
DEN SISTA VAR APOLLO 17
SEDAN KOM SKYLAB
RYMDFÄRJAN
INTERNATIONELLA RYMDSTATIONEN
ÄN IDAG JOBBAR MISSION CONTROL EFTER PRINCIPERNA FRÅN APOLLO-ERAN
Efter branden på Apollo 1,
blev "tuff och kompetent" mantrat hos flygledningen.
De är fortfarande de grundprinciper vi lever efter.
Jag tror inte det minskat alls.
Ni kan slå upp checklistan på sidan sju.
Vi är i ett avbrytande.
Våra främsta prioriteringar är alltid besättningens säkerhet och uppdraget.
De förändras inte,
men betydelsen av "uppdragets framgång" ändras över tid.
De som flög de tidiga uppdragen,
de satte standarden.
De gick genom elden åt oss,
och vi försöker leva upp till den nivån,
som de visade varje dag.
Det är fantastiskt.
Jag tycker att det är fantastiskt, inte bara att vi kan göra det tekniskt,
men att landet låter oss göra det,
medborgarna och kongressen och ledningen och Vita Huset.
Allt föll på plats samtidigt.
Jag hade känslan av vad det betydde,
att vi skapar historia.
Jag tror vi alla kände det.
Och med den insikten kom en känsla av stolthet över vad vi gjorde,
och en känsla av tacksamhet att jag råkade snubbla in i det
vid rätt tidpunkt.
Det var ett gyllene tillfälle att få vara del av det.
På något sätt, när vi fördes samman,
så var vi större än summan av delarna.
Vi blev kapabla
att göra det som i de flesta fall ansågs vara omöjligt.
Vi var bättre än vi nånsin förväntades.
Vi var mer framgångsrika än vi nånsin förväntades.
Och med undantag för en svår olycka vid startplattan,
så fick vi hem varenda besättningsman.
Vi astronauter
vi var alltid spjutspetsen,
men Mission Control var fjädrarna.
De styrde oss i rätt riktning.
De såg till att vi hamnade där vi ville
och att vi kom hem tryggt.
Jag är så stolt över dem som var inblandade.
De svek mig aldrig.
De svek aldrig systemet, de svek aldrig NASA,
de svek aldrig nationen.
Letar ni efter patrioter, så har ni dem där.
Varenda en av dem.
Undertexter: Camilla Ihalainen